Sociální pedagogika | Social Education 85

ročník 7, číslo 2, s. 85–88, listopad 2019

ISSN 1805-8825

Odborná reflexe studie

Multidiscipliná rní spoluprá ce v postdiscipliná rní e r e

Radim Šíp

Uveřejnění předcházejícího textu mělo relativně složitou historii. Autoři zaslali do redakce výzkumnou

studii, která se primárně zabývala identifikací bariér, jež znevýhodňují sociální pracovníky

v multidisciplinárních týmech. Aby alespoň částečně akcentovali zaměření monotématického čísla,

zarámovali své hlavní téma podtématem inkluze sociálních pracovníků do multidisciplinárních týmů.

Zároveň v jedné z interpretací výsledků výzkumu vznesli otázku, zda lidé, kteří vystudovali sociální

pedagogiku, mají ukotvenu profesní identitu sociálního pracovníka natolik, aby mohli náležitě

reprezentovat tuto profesi v multidisciplinárních týmech. Text tedy akcentoval inkluzi jen nevýznamně

a naznačoval podstatný rozdíl mezi profesní identitou sociálního pracovníka a sociálního pedagoga.

Vcelku nevýhodná kombinace proto, aby text mohl být zařazen do monotematického čísla o inkluzi

v časopise Sociální pedagogika.

Redaktoři čísla však v ideji inkluze do multidisciplinárních týmů viděli velkou příležitost, jak otevřít

aktuální téma: Nacházíme se na prahu doby, kdy se disciplinární řád věd z velké části vyčerpal a my

jsme nuceni zcela odlišným způsobem přemýšlet o tématech spolupráce v multidisciplinárních týmech,

o profesní identitě i o tom, co znamená příprava k profesi. Text prošel několika koly připomínek a jeho

finální podoba svojí kvalitou významně převýšila původní verzi, přesto autoři studie (navzdory

doporučení redaktorů a následně i obou recenzentů) setrvali na svých ideových východiscích. Z toho

důvodu zůstalo téma inkluze do multidisciplinárních týmů vnitřně rozporuplné a sekundární. Nakonec

redakce stála před rozhodnutím, zda studii v této podobě uveřejnit za situace, kdy jeden z recenzentů

přes přetrvávající připomínky byl pro zveřejnění a druhý proti zveřejnění. Redakce se rozhodla text

uveřejnit, a navázat tak na přátelský dialog mezi sociální pedagogikou a sociální prací, kterou Sociální

pedagogika iniciovala před třemi lety (viz zde), a zároveň tím otevřít téma profesní spolupráce v postdisciplinární době.

I osvícení představitelé tak specifické profese, jakou je lékař (dávám stranou všechny její další

specializace, které vytvářejí další komunikační bariéry a činí situaci ještě komplikovanější), si stále více

uvědomují, že v případě léčby pacienta jsou reprezentanti pouze jedné z mnoha profesí, které se na

tomto procesu musí podílet. S rozvojem lékařských postupů a technologií je úzká spolupráce lékaře se

zdravotními sestrami, etiky, sociálními pracovníky, psychology, právníky atd. nevyhnutelná.

Přestože jsou lékařské znalosti a dovednosti v tomto multidisciplinárním týmu nenahraditelné,

je celkový výsledek léčby a návratu pacienta do jeho každodenního života závislá na mnoha

rozhodnutích dalších odborníků. Otázkou je, zda jsou lékaři na takový typ novodobé spolupráce napříč

obory a profesemi dostatečně vybavováni během studia na lékařských fakultách a zda jsou k němu

vedeni svými profesními asociacemi. Nedostatečná příprava se na příklad odráží v situacích zřizování

etických komisí. Vznik takové komise při jedné nejmenované klinice byl doprovázen neoficiálními

posměšky typu: „duchomorní vědátoři“, čímž lékaři snižovali význam odborníků, kteří měli

ve spolupráci s nimi vyjasňovat etické hranice jejich jednání. Ale stejnou otázku po multidisciplinárním

étosu ve vzdělávání a v práci profesních asociacích si musíme klást u všech dalších oborů, včetně sociální

práce a sociální pedagogiky. Skutečně připravujeme své studenty na realitu postdisciplinárního věku?

Každá profese dnes působí v komplikované, informační společnosti 21. století. Ovšem to, jak jejich

představitelé přemýšlejí o svém oboru/profesi, se většinou ještě stále řídí mentalitou, kterou zdědili

z 19. století. V té době se disciplinární řád ustálil. Pro mentalitu 19. století je typické setrvávání na

profesní odlišnosti, striktní profesní identitě a privilegování odlišných znalostí a dovedností.

To jsou důrazy, které se snadností sobě vlastní jednu disciplínu odcizují disciplínám ostatním a uzavírají

jejich reprezentanty do křišťálové bubliny profesního fachidiotismu. Tento rozpor ale není udržitelný.

86

Šíp / Odborná reflexe studie: Multidisciplinární spolupráce v postdisciplinární éře

Rozpor mimo jiné také vede k velmi podobnému typu problémů, jaký je generován pedagogy,

kteří si inkluzi pletou s integrací. Jestliže např. integrují žáka se specifickými potřebami do běžné třídy,

ale tento proces nazývají inkluze, pak činí terén zcela nepřehledným. Žijí ve staré éře, ale tváří se,

že přijali za svou éru novou. Stará éra byla charakteristická tím, že se integrace zdála být dostatečným

řešením problému, jak odlišné jedince začlenit do vcelku homogenního prostředí sobě podobných.

Během snah o integraci stále většího počtu odlišných jedinců se ale ukázalo, že těch odlišných

je nakonec mnohem více, než těch „sobě podobných“. Ukázalo se, že pedagogové a další odborníci si

sami utvářeli kategorii „sobě podobných“ tím, že odlišnost žáků systémově přehlíželi a jejich podobnost

uměle utvářeli prostřednictvím procesů homogenizace a normalizace, které byly a stále ještě jsou

definičními znaky instituce školy a povinné školní docházky. Problematika integrace stále většího počtu

dětí se speciálními potřebami nás nakonec přivedla k poznání, že problém není v těch, kteří mají být

integrováni, ale v charakteru prostředí, do něhož se mají začlenit. Tak se postupně zrodila idea inkluze.

Abychom mohli úspěšně integrovat, musíme změnit charakter školy. Musíme z našich škol vytvořit

inkluzivní prostředí, které umí ocenit odlišnost a využít ji k prohloubení vzdělání. Jestliže ale zmiňovaní

pedagogové procesy integrace prezentují jako inkluzi, tváří se, že již žijí v éře nové, ale fakticky opakují

chyby éry staré, což nakonec vede pouze k nepochopení a odmítání „inkluze“, jež ve skutečnosti ještě

žádnou inkluzí není.

Téma inkluze určitých profesí do multidisciplinárních týmů otevírá v jiném prostředí problém záměny

procesů integrace a inkluze. Když naši autoři identifikují bariéry, které brání začleňování

do multidisciplinárních týmů, nepíší vlastně o bariérách, které brání inkluzi, ale o bariérách, které brání

integraci sociálních pracovníků. Pomůžeme-li si zde analogií se školstvím, pak můžeme říct, že zůstávají

ve starší fázi analýzy problému: Uvědomují si, že současný stav je neudržitelný a hledají kompenzační

nástroje, které mají pomoci integrovat sociální pracovníky do multidisciplinárních týmů jako partnery

rovné všem ostatním profesím. Neuvědomují si ale ještě, že problém spočívá v tom, jak rozumějí pojmu

„multidisciplinární tým“, podobně jako si pedagogové v době integrace neuvědomovali, že problém

spočívá v tom, jak rozumějí pojmu „škola“. Za doby integrace pedagogové kladli důraz na kompenzační

prostředky, které měly učinit odlišnost přijatelnou pro dané prostředí třídy. Naši autoři kladou důraz

na odlišnost profesní identity, na prestiž profese, na profesní vzdělávání – jinými slovy kladou důraz

na kompenzační prostředky, které mají ostatní profese donutit přijmout nezastupitelnost sociálních

pracovníků.

Tomu také odpovídá odlišení, jež autoři textu používají. Mluví o multidisciplinárních týmech,

které působí na „domácím poli“ (na poli sociální práce), a týmech, které působí na „cizím poli“.

„Uvědomujeme si, že pokud např. pracovníci sociálně právní ochrany dětí svolají případovou konferenci,

kterou některý z nich [sociální pracovník] sám vede, nemusí nastat žádná bariéra v začlenění sociálních

pracovníků do tohoto týmu, neboť sociální pracovníci jsou v tomto případě těmi, kdo hrají na vlastním

hřišti. Jiná situace však může nastat např. ve zdravotnických či pedagogických zařízeních, kde může

dominovat aspekt dané oblasti zaměření“ (Dohnalová, Nečasová, & Trbola, 2019, s. 74). Metafory,

které artikulují citovanou pasáž, jasně naznačují, jak o multidisciplinárním týmu autoři přemýšlejí.

Vlastní hřiště je hřiště vlastní disciplíny, kde pohled sociální práce dominuje. Vlastní hřiště svou

dichotomickou strukturou logicky definuje existenci cizích hřišť („např. ve zdravotnických

či pedagogických zařízeních“), kde dominují jiné disciplíny – v tomto případě lékařství či pedagogika.

Dominance jedněch nad druhými je dána disciplinárními poli. Pro naše autory je otázkou, jak zajistit,

aby i na cizích hřištích byli sociální pracovníci bráni jako sobě rovní. K tomu potřebují kompenzační

prostředky a domnívají se, že ty spočívají v posílení prestiže oboru a profese, v jasném vymezení

profesní identity, která striktně odliší sociální práci od ostatních profesí, a v deklaraci nezastupitelnosti

znalostí a dovedností předávaných oborem sociální práce.

Naši autoři si zjevně neuvědomují, že řeší kvadraturu kruhu. Mluví o multidisciplinárních týmech,

ale ukotvují je v disciplinárním řádu. Za takové situace bude vždy rozhodovat to, zda se hraje na jejich

či cizím hřišti. Na cizím hřišti budou vždy ti cizí, ti slabší. Podobně jako odlišní žáci integrovaní

do homogenního třídního kolektivu budou i sociální pracovníci těmi, kdo se budou muset podřídit

87

Šíp / Odborná reflexe studie: Multidisciplinární spolupráce v postdisciplinární éře

dominanci těch, kteří hrají doma. Žádný důraz na nezaměnitelnou profesní identitu, profesní prestiž

a nezastupitelnost profese jim nepomůže, protože identita, prestiž a nezastupitelnost těch, kteří hrají

doma, bude vždy nepřekročitelně větší.

Jestliže naši autoři budou promýšlet celou situaci dál, nakonec dojdou k tomu, k čemu došli

pedagogové, kteří se trápili otázkou, proč integrace nefunguje tak dobře, jak původně doufali. Budou

muset zcela nově nahlédnout na celý problém. Pedagogové si nedávno uvědomili, že jejich primární

problém nespočívá v kvalitě a způsobech integrace, ale v tom, jak vypadají a fungují naše školy.

Pochopili, že nestačí poskytovat kompenzační prostředky odlišným žákům, aby se mohli začlenit.

Pochopili, že aby integrace mohla fungovat, je nejdříve nutné proměnit školu samotnou: proměnit ji

takovým způsobem, aby byla inkluzivní, aby se nebála odlišného, aby odlišné uměla přijímat, oceňovat

a využít k prohloubení edukačního procesu.

V našem případě je nutné si odpovědět na otázku, proč se objevila potřeba multidisciplinárních týmů.

Odpověď je nasnadě, neboť každý, kdo řeší reálné problémy, na odpověď přímo naráží: Tato potřeba se

objevila proto, že disciplinární řád nám neumožňuje náležitě řešit většinu skutečných problémů.

Z toho ale vyplývají zásadní důsledky, které je nesnadné přijmout, jelikož mentalita, kterou jsme si

přinesli z 19. století, jejich přijetí brání. Disciplinaritu věd je nutné chápat podobně jako ideu

nacionalismu (není náhodné, že obě ideje vznikaly a upevňovaly svoji nadvládu nad naší racionalitou

ve stejném časovém rozmezí). Je nutné ji chápat jako dočasný myšlenkový útvar, který dosáhl svých

možností a je nutné jej překročit. V našem případě je nutné přijmout za své postdisciplinární postoj,

který mimo jiné spočívá v nadřazení reálného problému nad pravidla, omezení a znalosti a dovednosti

té které disciplíny. Hřiště již nemůže být definováno oborem, ale reálným problémem, který je potřeba

vyřešit. V takovém pohledu pak profesní identita hraje podstatně menší roli než skutečnost, zda byl

problém vyřešen. Odlišnost profesní identity lékaře, právníka, etika, sociálního pracovníka či sociálního

pedagoga není zanedbatelná, přinejmenším poskytuje vnitřní jistotu potřebnou k řešení problému,

ale přesto je zcela sekundární ve srovnání s tím, zda jsme dokázali klientovi skutečně pomoci či nikoli.

To nás přivádí k ještě bolestnějším úvahám. Jak za takové situace koncipovat profesní vzdělávání? Je

skutečně tou správnou cestou prosazovat přes profesní asociace detailně definované nepodkročitelné

„minimální“ standardy profesního vzdělávání a tyto standardy prostřednictvím ministerstev a legislativy

vynucovat? Neomezují tyto standardy svojí detailností a úřednickým étosem život a vývoj profese?

Neomezují žádoucí spolupráci jednotlivých oborů tím, že strhávají pozornost zpět od řešení reálných

problémů k disciplinárním otázkám identity, prestiže a jedinečnosti oboru/profese? Nezbavují se

nakonec profese své autonomie a nepředávají příliš velkou moc státu? Mohli bychom se sice pousmát

nad situací, kdy jeden z hlavních architektů Minimálních standardů vzdělávání v sociální práci ASVSP

musel úředníku MPSV dokládat, že jejich studijní program sociální práce skutečně tyto standardy

naplňuje, ale je to ve své podstatě smutné a zároveň alarmující.

Velká část tohoto textu byla napsána dva dny předtím, než se jeho autoru dostal do rukou dopis MPSV

ze dne 18. října 2019, kterým jeho úředník oslovuje rektorky a rektory vysokých škol. Vybízí je v něm

v podstatě k tomu, aby institucionálním nátlakem donutily pracoviště, jež „mají ambici vzdělávat

sociální pracovníky“, žádat MPSV „o souhlasné stanovisko“. „Souhlasné stanovisko“ může být vydáno

pouze tehdy, pokud úředník nabyde přesvědčení, že příslušné programy naplňují zmíněné minimální

standardy. Ovšem minimální standardy nejsou ve skutečnosti minimální, ale ambiciózní a pro příbuzné

obory v podstatě likvidační. Jejich naplnění by ve skutečnosti znamenalo, že by se katedry sociální

či speciální pedagogiky proměnily v nedokonalé klony sociální práce a zcela by rezignovaly na svá

poslání. Takové krátkozraké jednání jak ASVSP, tak MPSV neprospívá spolupráci, zavádí mezi příbuzné

obory nevraživost a dříve nebo později povede k boji o definici toho, co jsou ve skutečnosti sociální

služby a který segment z nich je doménou pouze sociální práce a které naopak jsou doménou jiných

profesí. Jinými slovy se povede boj o definice vlastních hřišť. Místo toho, aby spolu příbuzné profese

spolupracovaly, hašteřivě vytyčují hranice oboru/profese a delegují na státní úředníky právo tyto

hranice zpoza zelených úřednických stolů zcela neprofesionálně ovládat. Tento boj nakonec neprospěje

nikomu a nejvíce ublíží klientům.

88

Šíp / Odborná reflexe studie: Multidisciplinární spolupráce v postdisciplinární éře

Vědění je moc. Moc prostupuje každé pole lidského jednání. Moc je často spojena s dominancí jedněch

nad druhými. A disciplinární řád tyto formy nadvlády významně posiluje. Proto je tento řád také velmi

ceněn lidmi, kterým je moc bližší než ohled na reálné problémy klienta. Sociální práce a sociální

pedagogika spolu sdílí stejný osud. Jsou mladými disciplínami a jsou a budou v porovnání s disciplínami

etablovanými ve slabší pozici. Mohou sice hrát prim na vlastních hřištích, ale to nic nemění na jejich

postavení, jestliže musí hrát na hřištích cizích. A cizích hřišť bude vždycky mnohem více! Je proto žádoucí

celou tuto hru na vlastní a cizí hřiště opustit a začít důsledně hrát hru na posdisciplinárním poli.

A právě spolupráce na prosazování postdisciplinárního myšlení jim v dlouhodobém horizontu může

přinést největší zisky.

Bez ohledu na to, že ve své tehdejší neznalosti Šíp v Manifestu Sociální pedagogiky neuvedl také sociální

práci mezi vědami, se kterými sociální pedagogika spolupracuje (srov. Němec & Šíp, 2013, s. 12, viz také

Dohnalová, Nečasová, & Trbola, 2019, s. 72), je tato spolupráce na společném postdisciplinárním étosu

nevyhnutelná. Mimochodem zmíněný Manifest Sociální pedagogiky byl koncipován na myšlence krize

disciplinarity a konce selanky předem oborově rozparcelovaného světa (srov. Němec & Šíp, 2013,

s. 9–11). A tak autoři již při aktu zakládání časopisu předjímali spolupráci na budování

postdisciplinárního étosu. Tato spolupráce vlastně už začala. Před třemi roky bylo publikováno

monočíslo Sociální pedagogiky o vztahu obou disciplín a před třemi roky byl také zahájen společný

studijní dvouobor, který zajišťuje Katedra sociální pedagogiky PdF MU a Katedra sociální politiky

a sociální práce FSS MU. Na této cestě jsou primární společné zájmy a profesní identity jsou pouze

sekundárními pomocnými útvary. Hlavním společným zájmem je, abychom ve vzájemné součinnosti

byli schopni účinně pomáhat svým klientům.

Literatura

Dohnalová, Z., Nečasová, M., & Trbola, R. (2019). Vybrané bariéry inkluze sociálních pracovníků

do multidisciplinárních týmů se zaměřením na vztah sociální pedagogiky a sociální práce . Sociální

pedagogika/Social Education, 7(2), 69–84. https://doi.org/10.7441/soced.2019.07.02.05

Němec, J., & Šíp, R. (2013). Manifest Sociální pedagogiky. Sociální pedagogika/Social Education, 1(1),

5–17. Dostupné z http://soced.cz/cs/manifest-socialni-pedagogiky/

Radim Šíp

Pedagogická fakulta, Masarykova univerzita v Brně

Table of Contents

(Dohnalová, Nečasová, & Trbola, 2019, s.