Sociální pedagogika | Social Education 89

ročník 6, číslo 1, s. 89–92, Duben 2018

ISSN 1805-8825

Recenze

Kolářová, K. (ed.). (2012). Jinakost – postižení – kritika. Společenské

konstrukty nezpůsobilosti a hendikepu. Antologie textů z oboru disability

studies. Praha: SLON.

V úvodu je nutné podotknout, že v současné době značně narůstá

zájem o problematiku inkluze lidí se zdravotním postižením.

Ta by přitom měla být vnímána nejen jako proces, který se odvíjí

od přizpůsobení podmínek pro vzdělávání, socializaci atp.

(se zacílením na jedince), ale i jako zodpovědnost majoritní

společnosti vůči minoritě lidí s postižením. V oblasti studií

o identitě je v souvislosti s podobně sociálně konstruovanými

kategoriemi diference a alterity věnována pozornost převážně

genderu, etnicitě, sexualitě či rase (s. 32). Oblast zdravotního

postižení je v tomto odvětví opomíjena. Přičemž je nutno

podotknout, že podle některých zdrojů (Davis, 2006; Valenta,

Michalík, & Lečbych, 2012; „World report on disability“, 2018)

tvoří přibližně 10–15 % populace právě osoby se zdravotním

postižením, což je 600–650 milionů lidí. Minorita osob

se zdravotním postižením je tak považována za největší na světě

(Adams, Reiss, & Serlin, 2015; Davis et al., 2006; „MKF“, 2018).

Téma sociální inkluze a problematiky participace minority osob s postižením ve společnosti

je provázané s aktuálně probíhajícím procesem inkluzivního vzdělávání. Ten by měl přerůst v tolik

očekávanou sociální inkluzi osob se zdravotním postižením, a to jejich zapojením do obvyklých činností

dospělých osob (Pipeková, Vítková, & Bartoňová, 2014). Disability studies mohou nabídnout nové

pohledy na možnosti procesu socializace či inkluze a podpořit tak vědecké úsilí o naplnění co nejvyšší

kvality života lidí s postižením. Perspektiva oboru disability studies umožňuje vnímat postižení jako

společenský, politický a kulturní fenomén. Tedy uchopit „disabilitu“ jako abstraktní a analytickou

kategorii s možností popisovat a odkrývat způsoby sociální diferenciace a hierarchizace (Kolářová

& Storchová, 2011). Přispívá tak k inkluzivnímu pojetí dané problematiky, a to nejen z pohledu lidí, kteří

si zaslouží „speciální“ přístup a podporu, ale i lidí, kteří jsou plnohodnotnými občany společnosti

a subjekty lidských práv.

Kniha editorky Kateřiny Kolářové přináší interdisciplinární vhled do oboru disability studies

prostřednictvím textů významných teoretiků oboru. Zmiňovanou publikaci lze považovat za odrazový

můstek při získávání informací o disability studies a související problematice. A to i z toho důvodu,

že česky psaná literatura zaměřená na tento – v zahraničí již ustálený – obor, je značně nedostatečná.

Předkládané texty nabízejí perspektivy, které umožňují nahlížet tělesnou a mentální jinakost v rámci

širších společenských vazeb a kontextů. Kolářová, jak sama uvádí (s. 31), vybírá texty, které mají těžiště

zejména v sociologických a humanitních vědách, jako je sociologie, historie, filozofie či literární

a divadelní věda. Čerpá též z mezioborových projektů, jako jsou kulturní (kulturální) studia, gender

studies, deaf studies, queer studies či kritická studia rasy. Z výše uvedeného vyplývá,

že interdisciplinární charakter knihy je pro editorku stěžejním konceptem – stejně jako pro celý obor

disability studies.

Úvodní dvě kapitoly jsou počinem Kateřiny Kolářové. V kapitole Disability studies: Jiný pohled na

„postižení“ autorka představuje obor disability studies a poukazuje na odlišný způsob vnímání

„postižení“ jako ideologického konstruktu, který je nutné dekonstruovat univerzalizující perspektivou.

90

Hrubešová / Kolářová, K. (ed.). (2012). Jinakost – postižení – kritika. Společenské.…

Tento pohled se tak odlišuje od současného většinového postoje (coby minorizujícího), který zahrnuje

speciální témata a obory a je pod kontrolou akademické struktury a vědní politiky. Disability studies

tak mají kritický potenciál, a to zejména vůči původnímu medicínskému patologizujícímu pojetí

zdravotního postižení, ze kterého se rovněž snaží vymanit jak v České republice tradiční obor speciální

pedagogiky, tak i všechny ostatní obory, které jakýmkoliv způsobem souvisejí s pomáhajícími

(a jim podobnými) profesemi v oblasti sociální politiky státu.

Druhá úvodní kapitola je věnována politice překladu a teoretickému vymezení pojmů. Kolářová se zde

zaměřuje zejména na termíny postižení a hendikep v českém diskurzu a na konkrétních příkladech

definic vlivných asociací či slovníků dokazuje, jaký má jejich praktické užívání skrytý politický rozměr.

Dále navrhuje užívání pojmosloví tělesná, smyslová, duševní či mentální jinakost. V kapitole autorka

shrnuje a vysvětluje, proč je podle ní příslušná změna vhodná a jak tyto pojmy odpovídají či odporují

kritickým a společensky angažovaným perspektivám disability studies.

Po úvodní pasáži, v níž editorka vysvětluje zvolenou terminologii a nutnost resignifikace některých

pojmů, následují samotné texty a eseje, které z anglických originálů přeložily Zuzana Šťastná a Sylva

Ficová. Zbylý obsah knihy je pak rozdělen do tří částí s názvy Teorie, koncepty, kontroverze, Diskurzy

a identity a Napříč kategoriemi. Každý z těchto bloků je uveden úryvkem autobiografické knihy Eliho

Clare Hrdost a exil, jež „ se od svého prvního publikování v roce 1999 stala manifestem aktivismu

a neposlušnosti ´postižených´" (s. 32). Díky těmto úryvkům dochází k propojení jednotlivých částí knihy.

Vzhledem k charakteru knihy a jejímu výjimečnému postavení v rámci česky psaných textů cílených

na obor disability studies stručněji představím první ze tří částí, která prezentuje stěžejní koncepty

oboru.

V prvním bloku knihy se setkáváme s textem Lennarda Davise Konstrukty normality. Davis v této eseji

akcentuje zaměření na uvažování o konstruktu normy a normality, spíše než o konstruktu pojímaném

jako „postižení“. Kriticky hovoří o proměně ideálu v normu a tvrdí, že „postižené tělo“ jako historicky

pozdější koncept bylo už ze své podstaty od začátku vyloučeno z kultury, společnosti a normy. Davis

tuto koncepci nahlíží kriticky, zkoumá historické ustavování normy a normality v čase a snaží se

o popsání mechanismů, které vedly k současnému pojetí toho, co vnímáme jako „normální“ a co jako

„deviantní“. Svou teorii zároveň dokazuje i na analýze literatury 19. a 20. století.

Shelley Tremain v eseji O hendikepu věnuje pozornost zejména historickým analýzám Michela

Foucaulta a jeho přínosu pro disability studies. Přínos tohoto nominalistického přístupu spočívá

v přiblížení okolností zrodu určitého jevu a sledování historicky podmíněných zvyklostí a způsobů

chování, které utvářely jeho podobu. Umožňuje tak analyzovat mechanismy moci a vědění.

Autorka hovoří o vzniku „přirozeného pohlaví“ (gender studies) a „přirozeného hendikepu“

(disability studies) ve stejném dějinném okamžiku. To, že se z hendikepu a pohlaví v důsledku

uplatňování moci stává přirozená záležitost, sleduje v různých oborech, jako je biologie, klinická

psychologie, medicína a chirurgie či feminismus. Na daný fenomén je tak nahlíženo jako na důsledek

historických podmínek a z nich vyrůstajících mocenských vztahů.

Nad problematikou normy a normality a jejich regulačními účinky se zamýšlí Anne Waldschmidt,

a to v textu Kdo je normální? Kdo je deviantní? . Tyto úvahy jsou aplikovány na příkladech souvisejících

s genetickým testováním a poradenstvím. Waldschmidtová kriticky nahlíží celou koncepci prenatální

diagnostiky, která je legitimizována konceptem normality, a přirovnává tyto praktiky k moderní

eugenice.

Dan Goodley ve svém textu Zaostřeno na diskurz: Poststrukturalismus v disability studies zasazuje

fenomén postižení do poststrukturalistické optiky. Poukazuje na praktické fungování diskurzů a uvádí

mechanismy, jejichž prostřednictvím lze tyto diskurzy analyzovat a poukázat tak na jejich skryté

významy. Jedná se o koncept dekonstrukce binárních opozic, teorie biomoci Michela Foucaulta

či samotnou diskurzivní analýzu v kontextu řečové či mocenské stránky. Svá tvrzení pak dokládá

na analýzách zvolené strategie výzkumu či konkrétních zkušeností lidí, kteří se s mocí diskurzu setkali

tváří v tvář.

91

Hrubešová / Kolářová, K. (ed.). (2012). Jinakost – postižení – kritika. Společenské.…

Problematice postavení disability studies v akademickém prostředí je věnován text autorů Sheron

Snyder a Davida Mitchella Povinná primitivizace. Autoři se vymezují vůči tendenci oborů, které mají

ve vědě zaměřené na problematiku zdravotního postižení dominantní postavení (zejména lékařské

vědy či fyzioterapie), takto pojímaný fenomén napravovat či léčit. I když se tyto obory snaží o preferenci

sociálně orientovaného přístupu, jsou stále v područí medicínského paradigmatu. Důraz je zde kladen

i na problematické postavení disability studies ve vědě a výzkumu tak, že osciluje na pomezí

bezprostřední zkušenosti a působením na akademické půdě.

Kolářová sama v úvodu vyzdvihuje rozmanitost jednotlivých textů. Jak je patrné z výše uvedeného,

první část knihy uvádí stěžejní teoretické koncepty oboru disability studies, ale zmiňuje i alternativní

proudy, jež nabízejí otázky k dalšímu bádání. Nabídka rozmanitých pohledů na danou problematiku tak

otevírá odlišné dimenze vnímání tělesné či mentální jinakosti, než jak tomu bylo doposud u tradičních

oborů, jako je např. speciální pedagogika. Čtenář se zde podrobněji seznamuje se základní vizí oboru

a s teoriemi, které v souvislosti s „postižením“ v českém prostředí nebyly doposud podrobněji

uvažovány.

Jak již název napovídá, je druhá část knihy, Diskurzy a identity, orientována na utváření kolektivní

i subjektivní identity lidí s postižením. Dle editorky zdůrazňuje především tři diskurzy. Je to klinický

diskurz, fenomén „supermrzáctví“ a překonávání vlastního „postižení“ a (auto)biografické narativy

a reflexe psané lidmi s postižením, které dokládají jejich žitou zkušenost. V této části knihy bych

vyzdvihla zejména text Anne Davis Basting Demence a performativní pojetí identity. Autorka pojednává

o divadelním projektu dílen tvůrčího vyprávění pro osoby s Alzheimerovou chorobou a související

demencí. Cílem projektu, jehož výstupem bylo tvůrčí vyprávění a divadelní hra, která byla posléze

inscenována, bylo poukázat na identitu těchto lidí. A to i přesto, že optikou medicínského diskurzu je

tato skupina lidí nahlížena jako ti, kterým se identita postupně rozpadá. Zkušenosti a výstupy projektu

jednoznačně ukazují, že lidé s Alzheimerovou chorobou jsou jedinci s vlastní identitou, kteří jsou

schopni racionálně uvažovat a být autonomní.

Kritikou medicínského diskurzu se zabývá i Anne Wilson a Peter Beresford v textu Šílenství, úzkost

a postmoderna: uveďme to na pravou míru! . Ve své kritice jsou radikálnější, když o uživatelích

psychiatrické péče hovoří jako o „obětech psychiatrického systému“ či dokonce „o těch, co přežili

institucionální psychiatrickou péči“. Svůj postoj demonstrují poukazem na systém diagnostiky, vedení

dokumentace či stereotyp neměnnosti stavu člověka s diagnózou duševního onemocnění. Medicínský

diskurz v pojetí těchto dvou autorů páchá na takto diagnostikovaných lidech násilí a znemožňuje jim

utvářet si vlastní identitu a vztah k sobě samému.

Knihu uzavírá třetí blok s názvem Napříč kategoriemi. Intersekcionální charakter této části je zaměřen

především na průsečíky mezi kategoriemi ne/způsobilosti, genderu, sexuality, rasy a etnicity. Editorka

zařazením bloku skrze intersekcionální přístup, který zároveň dokládá multidisciplinaritu

či transdisciplinaritu oboru disability studies, vhodně upozorňuje na potenciál a potřebnost takto

pojímané vědecké disciplíny. Právě otevřenost vůči ostatním podobně orientovaným oborům

a nedůvěra k „moderním velkým příběhům“, jež se tváří jako univerzální a jsou založené na údajně

nezpochybnitelných tvrzeních (Lyotard, 1993), je jedním z důkazů postmoderního přístupu,

který zároveň respektuje individualitu i jinakost.

V této poslední části bych za všechny zmínila zajímavé propojení kategorie disability s etnicitou

či ne/způsobilostí. V textu Susan Schweik s názvem Přistěhovalectví, etnicita a mrzácké zákony autorka

skrze analýzu historického materiálu otevírá aktuální otázku spojenou s „bezdomovectvím,

imigranstvím či nepřizpůsobivostí“. Schweik na amerických zákonech dokládá, že lidem, kteří byli

společensky hodnoceni jako „oškliví“ či „nevzhlední“, byl zakázán pohyb na některých veřejných

místech. Nachází zde propojení mezi zmiňovanými kategoriemi, které v rámci dobové legislativy

podléhaly stejné politice exkluze. A to bez ohledu na to, zda se jednalo o „mrzáka“, „žebráka“

či „cizince“.

92

Hrubešová / Kolářová, K. (ed.). (2012). Jinakost – postižení – kritika. Společenské.…

I přes nelehký úkol zvolit vhodnou koncepci a ucelit velice rozmanitý sumář všech textů je kniha jako

celek uspořádána logicky. Editorka vhodně vybrala materiál, který lze považovat za reprezentativní

výběr myšlenek vlivných teoretiků disability studies.

V úvodu knihy sama zdůrazňuje nutnost vymezení pojmů a odůvodňuje potřebu hovořit o konceptu

„postižení“ jinak, než jak tomu bylo doposud. Změna v myšlení a vyjadřování se o lidech s hendikepy je

více než nutná. Kniha je (právě proto) psána jazykem, který, tak jako disability studies, nemusí být pro

běžnou veřejnost ani pro odborníky z řad speciálních či sociálních pedagogů a jim podobných profesí

dostatečně srozumitelný. Možná proto, že daný koncept není dle mého názoru v českém prostředí

stále dostatečně pochopen a akceptován. Na druhou stranu je tato skutečnost důkazem toho, jak moc

je kniha potřebná a jak moc by si ji právě odborná veřejnost měla přečíst a obohatit se tak o jinou

perspektivu vnímání problematiky lidí s postižením.

Ivana Hrubešová

Pedagogická fakulta, Univerzita Palackého v Olomouci

Literatura

Adams, R., Reiss, B., & Serlin, D. (2015). Keywords for disability studies. New York: New York University

Press.

Davis, L. (Ed.). (2006). The disability studies reader. New York: Routledge.

Kolářová, K., & Storchová, L. (2011). „Tělesná jinakost“ jako kategorie historické analýzy. Dějiny–

Teorie–Kritika:

Studie

a

eseje,

8(2),

183–188.

Dostupné

z:

http://www.dejinyteoriekritika.cz/Modules/ViewDocument.aspx?Did=231

Lyotard, J-F. (1993). O postmodernismu. Praha: Filosofia.

Mezinárodní klasifikace funkčních schopností, disability a zdraví: MKF . (2018, Leden 19). ÚZIS ČR.

Dostupné z: www.uzis.cz/system/files/mkf_cz.pdf.

Pipeková, J., Vítková, M., & Bartoňová, M. (2014). Od edukace k sociální inkluzi osob se zdravotním

postižením se zaměřením na mentální postižení [From education to social inclusion of people

with health disabilities with focus on intellectual disabilities] . Brno: Masarykova univerzita.

Valenta, M., Michalík, J., & Lečbych, M. (Eds.). (2012). Mentální postižení v pedagogickém,

psychologickém a sociálně-právním kontextu. Praha: Grada Publishing.

World report on disability. (2018, Leden 19). World Health Organization. Dostupné z:

http://www.who.int/disabilities/world_report/2011/report/en/

Table of Contents

(Davis, 2006; Valenta,