Sociální pedagogika | Social Education 109

ročník 5, číslo 2, s. 109–111, Listopad 2017

ISSN 1805-8825

Recenze

Tassoni, P. (2015). Supporting children with special needs: A Penny Tassoni

handbook. London: Hodder Education.

Ačkoliv v každém lidském společenství nacházíme stopy

přítomnosti osob s postižením, úvahy o jejich edukaci měly

pozvolný a logický vývoj. V zásadě totiž zrcadlily jednak úroveň

vzdělanosti v té které době, ale i proměnu filosofických názorů,

ideologických směrů a především pak převládajících paradigmat.

Platformy přístupu k těmto osobám, které jsou v návaznosti

na své postižení tuzemskými i zahraničními autory nazývány jako

jedinci se speciálními potřebami, tak v průběhu historie značně

variovaly. A to od jejich naprosté exkluze ze vzdělávacích procesů,

přes segregaci až po novodobější vzdělávací diskurzy v podobě

školské integrace a inkluze. Nastíněný myšlenkový a postojový

přerod, který vyústil v právo žáků se zdravotním postižením

vzdělávat se ve školách hlavního vzdělávacího proudu, generuje

dvojici významných konsekvencí:

Koncept

speciálních

potřeb

nejenže

stojí

v

centru

celospolečenkých debat, ale rovněž je kolem něj koncentrován odborný zájem mnohých badatelů.

Jinými slovy řečeno, můžeme vysledovat, že se z tématu marginalizovaného stal za poslední dvě dekády

fenomén, jenž je reflektován jak na úrovni legislativních dokumentů, tak i kurikulárních a strategických

dokumentů vzdělávací politiky. Uvedené skutečnosti, které do jisté míry odrážejí naléhavost

a potřebnost věnovat se této problematice na odborné úrovni, tedy v posledních letech dávají

vzniknout pestré škále monografií.

Zcela objektivně přitom musíme konstatovat, že značná část vzniknuvší knižní produkce v této oblasti

je připisována zahraničním autorům. Patří mezi ně také Penny Tassoni, britská autorka, výchovná

poradkyně a trenérka, jež prostřednictvím více jak tří desítek publikačních výstupů obohatila spektrum

tamějších příspěvků k dětskému učení a hře. Zmíněnou dyádu témat pak rozšiřuje o další relevantní

témata vztažená k inkluzivnímu vzdělávání v monografii Supporting children with special needs:

A Penny Tassoni handbook. Jak přitom autorka anoncuje již v úvodu této publikace, recenzovanou

knihu je třeba vnímat především jako praktickou příručku pro všechny, kteří se ve své praxi setkají

s dětmi se speciálními potřebami. Tomu odpovídá jak stavba knihy, která je členěna do tří vzájemně

propojených celků, tak i šíře diskutovaných témat. Tassoni totiž v prvé řadě usiluje o propojení teorie

a praxe, stejně jako o integrující pohled na pojednávaný fenomém za využití poznatků z různých

vědních disciplín, nejčastěji však z psychologie, sociologie, pedagogiky či vývojové psychologie. Nutno

ocenit, že takto nastolenou linii textu autorka drží napříč celou monografií, díky čemuž může zasáhnout

širší spektrum adresátů. Od odborníků z praxe, kteří do ní chtějí přinést nové přístupy, přes studenty

pomáhajících profesí, kteří potřebují načerpat jak teoretické poznatky, tak i tipy do praxe, jež se před

nimi teprve otevírá, až po laickou veřejnost, která si chce rozšířit obzory.

Podíváme-li se nyní na obsah recenzovaného počinu ve světle výše nastíněných skutečností, pak je

třeba podotknout, že první část knihy označená jako Special needs – Key issues, je informačně velmi

hutná. Na bezmála sto stranách textu, které jsou diferencovány do sedmi dílčích kapitol, pisatelka

obšírným způsobem diskutuje všechna relevantní témata vztažená ke konceptu speciálních potřeb.

V tomto kontextu je třeba říci, že v prvních třech kapitolách se nejprve uchyluje k explanaci základních

termínů, jež se prolínají všemi sekvencemi textu (např. postižení, porucha, speciální vzdělávací

potřeby, inkluze a její principy). Z mého pohledu tak ovšem místy činí poněkud „encyklopedicky“,

110

Hanková / Tassoni, P. (2015). Supporting children with special needs: A Penny Tassoni. …

aniž by došlo k zevrubnějšímu načrtnutí relací a diferencí mezi jednotlivými pojmy. Tuto neobratnost

můžeme zaznamenat kupříkladu tehdy, referuje-li Penny Tassoni o modelech postižení. Na tomto

místě totiž dogmaticky odkazuje na dvě jejich bazální variace – model medicínský a sociální, byť mnozí

autoři (viz např. Cameron, 2013; Goodley, 2011; Swain & French, 2000, 2008) od nového milénia

reflektují nastupující afirmativní model, mezi jehož ideové zdroje patří právě model sociální. I když by

se tento drobný nedostatek dal autorce odpustit, je na škodu, že se alespoň nepokusila doložit

vztažnost mezi dvojicí zvolených modelů a principy inkluzivního vzdělávání, o nichž referuje ihned poté.

Text by díky tomu působil o poznání ucelenějším dojmem.

Na druhou stranu je třeba ocenit, že Tassoni v rámci první části knihy akcentuje změnu terminologie

v duchu tzv. people-first principu, který také na konkrétních příkladech ilustruje (str. 5), stejně jako

věnuje pozornost vyvrácení pětici nejčastějších stereotypů o lidech s postižením. Na tato obecnější

teoretická východiska pak zdařilým a čtivým způsobem navazuje exkurzí do britské legislativy, která

upravuje práva osob se zdravotním postižením na vzdělání a adekvátní podporu a péči. V tomto ohledu

autorka citlivě dodržuje historickou linii, v níž neschází zmínka o Warnockově zprávě z roku 1978

či aktuálním Praktickém kodexu, jemuž Tassoni věnuje nemalou pozornost také v samostatné,

třetí kapitole. V rámci ní však nezapomíná ani na roli tzv. SENCO, čili pracovníka, který koodinuje

podporu pro děti se speciálními potřebami a postižením. Troufám si tvrdit, že se jedná o informace,

které budou zejména pro českého čtenáře obohacující, neboť autorka erudovaně referuje o úloze

tohoto odborníka, stejně jako se v souvislosti s jeho pracovní náplní věnuje tipům pro dobrou praxi

(str. 39).

Na tři obecněji koncipované kapitoly pisatelka navazuje čtyřmi dalšími, které však mají o poznání

praktičtější charakter. V kontextu řečeného se sluší podotknout, že právě to patří k nejsilnějším a tedy

i nejpřínosnějším bodům recenzované monografie. Dokládá to jednak čtvrtá kapitola, v rámci níž je

kladen akcent na možnosti, kterak v praxi identifikovat děti vyžadující vyšší míru podpory. Tassoni pro

tyto účely představuje řadu nástrojů, a to od pozorování, přes volnou deskripci až po digitální

nahrávání. Je sympatické, že v publikaci nalezneme jak konkrétní ukázky pozorovacích archů či volné

deskripce, tak i krátké případové studie, které textu dávají nádech reálnosti. Podobná superlativa lze

vyřknout také směrem ke kapitole šesté, jež představuje tzv. The graduated approach. Pisatelka se

přitom snaží signifikanci a praktické využití tohoto přístupu a jeho jednotlivých stupňů (posouzení,

plán, fáze provedení a přezkoumání) znovu doložit na konkrétních příkladech (str. 90–93), případně na

autentických výrocích lidí z praxe (str. 87). Úvodní část knihy pak uzavírá pojednání o významu

spolupráce s rodiči a odborníky na interdisciplinárním základě, kteří se mohou stát významnými zdroji

informací a podpory při vzdělávání dítěte v maninstreamovém školním prostředí. Tassoni pro tyto

účely sahá především po teoretických poznatcích, které však vhodně prokládá krátkými případovými

studiemi, díky čemuž se textem i nadále nese „punc praktičnosti“.

Z hlediska rozsahu nezůstává pozadu ani druhá část knihy nazvaná Working with children. I když by

toto poměrně obecné označení mohlo u čtenáře vyvolat velká očekávání ohledně jejího obsahového

nasycení, Penny Tassoni neponechává nic náhodě. Naopak je zřejmé, že na dalších 99 stranách textu

zúročuje své bohaté zkušenosti z praxe, neboť to s sebou může přinášet nejen benefity, ale i nevýhody.

Z jednotlivých pěti dílčích kapitol je evidentní autorčina touha vtěstnat do monografie co největší

objem informací i praktických rad. Kupříkladu v osmé kapitole se jí daří tyto záměry vhodným

způsobem naplnit. V jednotlivých pasážích totiž široce a fundovaně diskutuje otázky respektu,

oceňování a zplnomocnění dítěte, jež by bez jakýchkoliv pochybností měly stát v popředí

proinkluzivních tendencí. Podobně kladné reference je třeba vznést také k dvanácté kapitole, která se

veskrze praktickým způsobem zaměřuje na podporu fyzického a smyslového rozvoje dětí, či ke kapitole

jedenácté, jež rozpracovává téma sociálního, emocionálního a mentálního zdraví dětí se speciálními

potřebami, které je v kontextu inkluzivní trendů nadále spíše opomíjeno. Naopak v případě kapitoly

deváté či desáté se jako poněkud problematický jeví fakt, že čtenář je již od jejich úvodu „informačně

přesycen“. Uvedené je dáno tím, že autorka poněkud zdlouhavě a rutinně osvětluje výchozí termíny,

takže praktický aspekt kapitoly, který následuje, zůstává upozaděn. Současně je třeba reflektovat,

111

Hanková / Tassoni, P. (2015). Supporting children with special needs: A Penny Tassoni. …

že vymezení některých termínů zásadním způsobem nepřispívá k porozumění nastoleného fenoménu,

a tak se jejich přítomnost v textu jeví jako redundantní (str. 119). I navzdory těmto výtkám lze v rámci

jednotlivých kapitol ocenit, že jsou prokládány tipy pro dobrou praxi, odpověďmi na časté otázky,

které v souvislosti s tématem vyvstávají, stejně jako zevrubnější deskripcí aktivit, skrze něž lze u dětí

podpořit rozvoj v diskutovaných doménách.

Třetí, sedmdesátistránková část knihy, nazvaná příznačně Supporting children with specific needs,

patří překvapivě k těm nejstručnějším. Co je jejím obsahem? Ačkoliv by podle názvu měla představovat

jakýsi vrchol celé monografie, přináší spíše mírné zklamání. Nabízí totiž „pouze“ deskripci různých

forem zdravotního postižení, onemocnění a specifických poruch učení. Není navíc zřejmé,

podle jakého klíče je autorka do publikace vybírala. Můžeme tak pouze dedukovat, že se

pravděpodobně řídila heslem „od každého trochu“. Neschází totiž zmínka o ADHD, poruchách

autistického spektra, dětské mozkové obrně, cystické fibróze, diabetes či dyslexii. Tento holistický

přístup k nastolené problematice, odrážející se ve snaze vyložit čtenáři definici, incidenci a diagnostiku

daného postižení, onemocnění či SPU, stejně jako možné odchylky ve vývoji jedince, však v konečném

důsledku způsobuje, že text má veskrze teoreticko-syntetickou povahu, která navíc působí

zkratkovitým dojmem. Jednotlivé dílčí kapitoly by si totiž jednoznačně zasloužily více prostoru

k rozpracování. I na tomto místě však musíme kromě výtek vyzdvihnout adekvátní diskuzi otázek,

jež by měly být reflektovány při práci s dítětem se speciálními potřebami, anebo odkazy na relevantní

webové stránky, nadace a podpůrné organizace působící ve Velké Británii.

Jak tedy zhodnotit recenzovanou monografii jako celek? Už výše formulované silné a slabší stránky

dávají tušit, že na ni můžeme nahlížet dvojí optikou. Budeme-li se na ni při hodnocení dívat jako na

odbornou monografii, pak musíme poznamenat, že v tomto ohledu má publikace jisté rezervy. Ať už

hovoříme o analýze a syntéze problému, která je místy neobratná, o nevyváženosti reprodukovaných

poznatků anebo o absenci jakýchkoliv odborných zdrojů (vyjma Praktického kodexu), na něž by autorka

v textu odkazovala. Stejně tak je na škodu, že do jednotlivých tematických celků nebyly

zakomponovány statistické údaje vázané na počet dětí se speciálními potřebami ve Velké Británii,

případně výsledky tamějších empirických bádání, které by podpořily vědecké vyznění publikace.

Za zmínku stojí také jazyk, jímž je kniha psána. Koliduje totiž na pomezí populárně-naučného

a vědeckého stylu, přičemž hranice mezi nimi jsou často velmi tenké. To však nemusí být vždy

nevýhodou, neboť text je díky uvedenému čtivý a srozumitelný. Lze tudíž předpokládat, že po něm

sáhnou třeba také studenti píšící kvalifikační práce.

Pokud však budeme nahlížet na knihu prizmatem Penny Tassoni, tedy jako na příručku, pak nezbývá,

než ocenit praktické pojetí celé knihy, bohatý obrázkový a grafický doprovodný materiál (schémata,

tabulky) i autorčino zaujetí pro téma, které však není nekritické. Jak totiž uvádí v závěrečné části knihy,

„předkládané informace nelze generalizovat. Každé dítě je unikátní, dvě děti se stejnou ‚diagnózou‘

pravděpodobně jinak reagují a mají odlišná přání“. Už pro tento neotřelý přístup si tedy monografie

zaslouží pozornost. Každý si v ní totiž zajisté najde něco, co ho obohatí.

Magdalena Hanková

Fakulta humanitních studií, Univerzita Tomáše Bati ve Zlíně

Literatura

Cameron, C. (2013). Disability studies: A student's guide. London: SAGE Publications Ltd.

Goodley, D. (2011). Disability studies: An interdisciplinary introduction. London: SAGE Publications Ltd.

Swain, J., & French, S. (2000). Towards an affirmation model of disability. Disability & Society, 15(4),

569–582. https://doi.org/10.1080/09687590050058189

Swain, J., & French, S. (2008). Disability on equal terms. London: Sage Publications Ltd.

Tassoni, P. (2003). Supporting special needs: Understanding inclusion in the early years. Great Britain:

Heinemann Publishers.

Table of Contents

Cameron, 2013; Goodley, 2011; Swain & French, 2000, 2008)