Sociální pedagogika | Social Education 85

ročník 5, číslo 2, s. 85–90, Listopad 2017

ISSN 1805-8825

Diskuse

K otázkam explikácie a axiomatizácie v sociálnej pedagogike

Peter Ondrejkovič

Univerzita Palackého v Olomouci, Žiškovo nám. 5, 771 40, Olomouc

Univerzita Hradec Králové, Rokitanského 62, 500 03 Hradec Králové

pondrejkovic37@gmail.com

Pokiaľ budeme považovať sociálnu pedagogiku za súčasť spoločenskovedných disciplín, bude nevyhnutné

počítať s dôkladnou explikáciou pojmov, čo vôbec nie je jednoduchý proces. Explikácia je výsledok

vysvetlenia, výkladu podstaty sociálneho javu na základe príčin, podmienok, všeobecných zákonov atď.

(explikandum) na rozdiel od púheho opisu javu. Explikácia je analytický proces, predstavuje metódu, ktorej

výsledkom je explikát. Vo všeobecnosti a v zjednodušení (v bežnom jazyku), osobitne v logike, predstavuje

explikácia postup, pri ktorom sa nepresný pojem nahrádza presným.

Možno povedať, že explikát, teda výsledný spresnený pojem možno považovať za akceptovateľný vtedy,

ak sú explicitne formulované aj kritériá, prostredníctvom ktorých sa explikácia uskutočnila. V sociálnej

pedagogike patrí medzi kľúčové pojmy samotný pojem sociálno, sociálny, ktorý vyvoláva nemálo otázok.

Podľa Rudolfa Carnapa (1963) možno explikáciu charakterizovať nasledovne: 1. Explikát má byť podobný

explikandu v tom zmysle, že vo väčšine prípadov, v ktorých bolo explikandum (to čo treba spresniť) doteraz

používané, sa bude dať používať aj explikát; nie je však požadovaná blízka podobnosť, pričom prípustné sú

značné rozdiely. 2. Charakterizácia explikátu, t. j., pravidlá pre jeho používanie (napríklad vo forme definícii),

majú byť poskytnuté v exaktnej forme tak, aby sa explikát stal súčasťou dobre prepojeného systému

vedeckých pojmov. V tejto súvislosti považujeme za dôležité pýtať sa: Je tomu tak v sociálnej pedagogike?

Môžeme tu hovoriť o jej kategoriálnom systéme?

Ďalej Carnap (po tretie) uvádza, že explikát má byť plodný pojem, t. j. užitočný pre formuláciu mnohých

všeobecných tvrdení (či už empirických zákonov – v prípade, že ide o mimologický pojem, alebo logických

teorém – v prípade, že ide o logický pojem). Napokon (po štvrté) píše, že explikát má byť jednoduchý do tej

miery, ako je to len možné; inými slovami, tak jednoduchý, ako to len podmienky 1., 2. a 3. dovoľujú.1

Sedová (2012) sa oprávnene pýta: „Potrebujeme pri vymedzovaní sociálnych fenoménov nevyhnutne pojem

pravidlá?“ Následne považujeme za nevyhnutné pýtať sa: Ako je to v sociálnej pedagogike? Adjektív sociál

(-no,-ny,-ne), francúzsky, anglicky španielsky social a latinsky socialis, je synonymom k „spoločenskému“

a v širšom význame spoločensky prospešný, spoločensky nápomocný, súcitný, milosrdný. V bežnom

každodennom jazykovom prejave znamená „sociálny“ vzťahovanie sa (zreteľ) človeka k inej osobe alebo

viacerým osobám, čo obsahuje aj schopnosť človeka zaujímať sa o iného, a vciťovať sa, byť empatický k nemu.

V tomto prípade o podobnosti explikandu síce môžeme hovoriť podľa zásady Carnapa (č. 1), ale o exaktnej

definícii podľa zásady (č. 2) v žiadnom prípade.

Kohoutek (1998) charakterizuje sociálno ako výsledok priamej i nepriamej komunikácie, interakcií a všetkých

kontaktov ľudí, čo nazýva tiež socialitou. Rôzne spoločenskovedné odbory používajú termín sociálny, sociálno

v istom rozdielnom význame. V sociológii „veda o sociálne“ sa zaoberá sociálnym stavom spoločnosti a jej

(sociálnou) štruktúrou. Sociálna pedagogika sa zaoberá výchovnými prvkami sociálneho konania a správania.

Všíma si ľudské indivíduum vo vzájomnom vzťahu so sociálnym prostredím, i so snahou intervenovať do tohto

vzťahu. Sociálni pedagógovia hovoria o životnej situácii, aby vyjadrili celok osoby a jej sociálny rámec.

O jednoduchosti (4. Carnapova podmienka) a jednoznačnosti (aspoň v sociálnych vedách) hovoriť nemožno.

1 Voľne podľa Carnap (1963, s. 7).

86

Ondrejkovič / K otázkam explikácie a axiomatizácie v sociálnej pedagogike

Medzi vedné disciplíny, v ktorých je najčastejšie frekventovaný pojem sociálne, sociálno v rôznych tvaroch je

sociálna filozofia, ktorá pri filozofickom skúmaní života vyúsťuje do filozofického obrazu spoločenského

života. Je do značnej miery analytická, ale tiež normatívna; nie je len poznaním, ale aj hodnotením sociálneho

bytia, má vzťah k jeho modelovaniu, projektovaniu a praktickému utváraniu, teda využíva svoje analytické

poznatky k tomu, aby mohla stanovovať princípy a normy pre správanie človeka v spoločnosti.

Početné sociologické a sociálnopedagogické pojmy používajú pojem sociálny ako súčasť svojej pojmovej

výbavy, kategoriálnej sústavy, ako napr. „sociálna rola“ v rozlíšení od roly herca na javisku.

Termín sociálny sa však používa aj v iných disciplínach, napr. v biológii (sociobiológia), vo význame kooperácie

indivíduí. V politológii i v samotnej politike sa ústredné problémy a ich komplexy už dávnejšie označujú

termínom „sociálne otázky“. Termín používajú dokonca i mnohé veľké politické strany vo svojom názve, ako

napr. Kresťansko-sociálna únia v Bavorsku (CSU), Sociálnodemokratická strana a i. V psychológii sa termín

sociálna stal synonymom medziľudského a intersubjektívneho. V právnej vede a štátovede je jedným zo

základných cieľov smerovania štátu (sociálny štát) a práva občana na ochranu a pomoc v núdzi. Podobne

by sme našli používanie pojmu „sociálna“ aj v sociálnej politike, v ekonomike (ako napr. spoločenský alebo

sociálny produkt).

Jediný záver, ktorý možno z uvedeného vyvodiť, je nejednoznačnosť a veľká variabilita významu pojmu

sociálno, sociálny, sociálne. Toto konštatovanie je významné najmä pre odraz tejto mnohoznačnosti

v sociálnej pedagogike a v sociálnej práci, ktoré disponujú najväčším registrom intervencií do sociálna.

Sociálna pedagogika, ktorá je do značnej miery hraničná disciplína medzi sociológiou a pedagogikou, skúma

vzťahy medzi jednotlivcom a spoločnosťou, no v menšej miere intervenuje do každodenného života ako

sociálna práca. Vo väčšej miere ako sociálna práca skúma výchovné procesy, formy sociálnej pomoci deťom,

mládeži a dospelým. Jej úlohou je hľadanie účinných foriem prevencie a kompenzácia nedostatkov

spoločnosti.

Presnosť spoločenskovedných pojmov

Presnosť (angl. accuracy, fr. exactitude, nem. genauigkeit) chápeme ako vlastnosť, do akej miery môže

príslušný spoločenskovedný pojem zodpovedať realite. Väčšina spoločenských vied so snahou o empirickú

orientáciu sa musí vyrovnať s veľkým množstvom mnohoznačných a nejednotne vysvetľovaných pojmov, ako

napr. sloboda, bytie, spravodlivosť, násilie, spoločnosť a i., aby boli vo vedeckom výskume vôbec použiteľné.

Pri tom je dôležitá jednak presnosť, ale aj jednoznačnosť. Na základe výrazných, rozlišujúcich vlastností, príp.

charakteristických čŕt možno potom prisudzovať spoločenskovedným pojmom význam.

Ako príklad pre vysvetlenie môžeme použiť veľmi frekventovaný pojem spoločnosť. Jestvuje veľa sociálnych

fenoménov, inštitúcií, javov, ale aj procesov, pri ktorých nie je možné jednoznačne rozhodnúť, či patria alebo

nepatria k designátom, teda k výrokovej zložke významu frazémy2 pojmu spoločnosť. Možno napríklad

nomádsky kmeň, alebo nejaký štát napr. v Európe a Mormonov v USA, príp. rómsku komunitu u nás

považovať za spoločnosť ? Skúšobným kritériom by mohlo napríklad byť, či všetci (napr. respondenti) ktorí

pojem spoločnosť poznajú a ktorých sa opýtame, budú vedieť v ľubovoľnom prípade rozhodnúť, či patria

k designátom pojmu spoločnosť. V našom príklade (nomádi, štát v Európe a Mormóni v USA, u nás Rómovia)

asi nebude možné u väčšiny opýtaných rozhodnúť, či patria k designátom pojmu spoločnosť. V niektorých

iných prípadoch (napr. mesto Nitra, rodina Sládečkovcov, basketbalový klub Slávia) bude možné skôr

rozhodnúť, že ich nemožno označiť ako spoločnosť. Niektoré pojmy v spoločenských vedách sú obzvlášť

nepresné. Pojmy ako napr. demokratické princípy, ľudská dôstojnosť, verejné blaho, sociálna spravodlivosť,

dobré mravy, a pod. by sme mohli nazvať prázdne formuly. Majú popri svojej nepresnosti mimoriadne silný

emocionálny obsah. Mohli by sme hovoriť o ich konatívnom význame, ktorý je však veľmi variabilný.

Ak nazveme napríklad niekoho nadávkou (napr. že je somár), denotatívny význam pojmu bude značne

nejasný, nebude celkom jasné, aké vlastnosti chceme príslušnej osobe pripísať. Zrejmé bude iba to,

2 Designácia je termín z logickej sémantiky a filozofie jazyka, označujúci reláciu medzi nejakým výrazom nášho jazyka

a tým, čo je týmto výrazom označované.

87

Ondrejkovič / K otázkam explikácie a axiomatizácie v sociálnej pedagogike

že konatívny význam nadávky je negatívny. Naopak, ak nazveme napríklad nápoj, ktorý sme práve

skonzumovali ako jemný, konatívny význam bude vnímaný ako pozitívny.

Prázdne formule sa používajú veľmi často v sociálnej pedagogike, sociálnej politike, ale aj v práve. Neraz sa

stávajú dokonca kritériom posudzovania nejakej činnosti. Tak napríklad vládna exekutíva môže nejaký zákaz

zdôvodniť ako nevyhnutnosť pre zachovanie demokratického poriadku. Mnohé opatrenia možno

zdiskreditovať tvrdením, že vedú k sociálnej nespravodlivosti. Tieto pojmy nemajú iný význam, iba ak

označovanie prijatých opatrení alebo osôb, ktoré ich zastávajú, pozitívne alebo negatívne.

Jednoznačnosť spoločenskovedných pojmov

Keď hovoríme, že pojem je použiteľný jednoznačne, napr. Slovensko je spoločnosť, znamená to, že všetci, kto

význam tohto pojmu poznajú, môžu označiť výrok, ktorý sa použije za pravdivý alebo nepravdivý. Či je pojem

všeobecne jednoznačne používaný musí byť predmetom skúmania, ako súčasťou procesu explikácie.

V prípade spoločenskovedných pojmov môžeme uvažovať o stupni ich presnosti a jednoznačnosti. Stupeň

presnosti je tým väčší alebo menší, čím je väčšie alebo menšie množstvo vlastností (v podobe znakov), ktoré

príslušnému pojmu možno priradiť. Keď pojmu nemožno priradiť žiadne vlastnosti (znaky), je stupeň

nepresnosti a nejasnosti najväčší. Žiaľ, mnohokrát sa v spoločenskovednom výskume nevenuje tejto otázke

dostatočná pozornosť a postup je často intuitívny a subjektívny. Výskumník môže presnosť príslušných

najvýznamnejších pojmov skúmať, a to minimálne úvahou, či sám môže priradiť čo možno najviac vlastností,

znakov (príp. udalostí, v ktorých sa vyskytuje). Čím viac ich nachádza takých, pri ktorých nedokáže povedať,

či tieto (vlastnosti, udalosti, znaky) možno priradiť k príslušnému pojmu, tým nepresnejšie je treba takýto

pojem označiť a tak ho i používať (s označením ako nevedecký).

Na záver k problematike explikácie možno konštatovať, že zanedbávanie teoretických smerov, ktoré príslušné

pojmy a výroky používajú (obyčajne v rozdielnom význame) vedie vo výskume k dogmatizácii jazyka vedy

a výskumu, pri ktorom dochádza iba k ich prázdnemu opakovaniu, nakoľko empirické krytie a prísnejšie

empirické overovanie takýchto teórií nie je možné.

Axiomatizácia

Koncom 19. a začiatkom 20. storočia sa čoraz častejšie stretávame s požiadavkou, podľa ktorej výstavba nie

iba prírodných vied, ale aj spoločenských vied má nasledovať „more geometrico“, t. j. ich výstavba má byť

axiomatická, teda podľa vzoru axiomatickej výstavby euklidovskej geometrie. I keď jestvovali aj odlišné

názory, dokonca v samotnej matematike (intuitivizmus), čoraz častejšie prevládali názory o nevyhnutnosti

axiomatickej výstavby vedy. Táto tradícia, vychádzajúca z možnosti axiomatizácie vedy túto považuje za

dôkaz svojej vedeckosti. Stala sa požiadavkou, tiahnucou sa modernou filozofiou vedy (teóriou vedy) od

svojho zakladania prostredníctvom René Descartesa. Všetci nasledovníci Descartesa pokladali už za bežné aj

nematematické diela predstavovať na báze „more geometrico“.3 Bolo pokladané za nevyhnutné

napodobňovať ako vzor euklidovskú geometriu, pretože jestvujú údajne princípy a priori, ktoré nepotrebujú

žiadne dôkazy a z ktorých musia byť všetky zásady, pravidlá a poučky odvoditeľné.

Tak prenikli požiadavky na exaktnosť i do oblasti spoločenských vied. Tu si uvedomujeme, že Hempelov pokus

o rekonštrukciu explanácie racionálnej činnosti, ktorej pozadím bol koncept kauzality, prevzatý z prírodovedy,

nemožno v spoločenských vedách bezozvyšku použiť. Uplatňovanie kauzálnej nomologickej explanácie

predovšetkým nevedie k porozumeniu sociálnym javom. Preto pri konštruovaní teórie a východísk

kvantitatívnych, menej často kvalitatívnych výskumov sa neraz musíme uchýliť na základe predchádzajúcich

3 More geometrico – treba postupovať viac podľa geometrie, aby bolo dosiahnuté pravé poznanie. Descartes je toho

názoru, že spoločný predpoklad vedeckého poznatku vyplýva zo zmyslového vnímania a myslenia, ktoré musia byť

vypočuté. Naše zmysly nás však často klamú, napríklad v optickej ilúzii alebo vnímaní v snoch. Ale na myslenie by sa

nemalo spoliehať, mohlo by byť nepreukázané. Preto je potrebné v prvom rade pochybovať o všetkom. Zlý démon,

tiež známy ako zlý génius, občas ako nebezpečný démon či geniálny malignus, je poňatie v karteziánskej filozofii, kde

René Descartes predpokladal existenciu zlého démona. Jeho personifikácia, znamená, že je „tak šikovný a ľstivý,

pretože je mocný, aby režíroval jeho celé úsilie, aby bolo zavádzajúce“ (Musgrave, 1993).

88

Ondrejkovič / K otázkam explikácie a axiomatizácie v sociálnej pedagogike

výskumov a predchádzajúceho konsenzu vedeckej komunity k tzv. a xióme, k tvrdeniu, ktoré sa v axiomaticky

budovanej teórii nedokazuje. 4 Axióma (nem. grundsatz) potom predstavuje východiskové tvrdenie

axiomaticky budovanej teórie. Axiomatizácia spočíva v zadaní určitého (konečného) počtu základných

nedefinovaných pojmov (axiómov alebo postulátov) a súčasne pravidiel (obyčajne logických), podľa ktorých

vyvodzujeme ďalšie tvrdenia (teorémy). Axióma sa často chápe ako intuitívne zrejmé tvrdenie, alebo apriórne

pravdivá veta. Súčasná metodológia vyžaduje, aby vety odvodené z axióm neobsahovali logický spor.5 Ak ide

o mimologické teórie, hovoríme skôr o postulátoch (tvrdeniach v teóriách, ktoré sa prijímajú bez dôkazov)

ako o axióme. Najväčšie uplatnenie má axióma v exaktných vedách a pri aplikácii kvantitatívnych výskumných

postupov. (K axiomatizácii sa opäť vraciame v prípade operacionalizácie). Značne zjednodušene sa

stretávame s označením axióm pre výroky s najvyššou všeobecnosťou. Potom nasledujú teórie, ktoré sú

odvodené z axióm, spolu s definíciami, ktoré sú odvoditeľné z axióm, k tzv. teorémam, resp. propozíciám.

Jedna z požiadaviek metalogiky6 je úplnosť axiomatického systému, ktorá obsahuje o i. aj kritérium, aby každá

veta, ktorá je interpretovaná ako pravdivá, bola aj odvoditeľná. Táto požiadavka úplnosti (axiomatického

systému) však nie je podmienkou axiomatizácie.7 Systém axióm charakterizujúcich niektorú vedeckú teóriu

musí teda vyhovovať požiadavkám:

1.

musí byť úplný, t. j. logickým postupom možno z neho odvodiť ktorúkoľvek vetu príslušného vedného

odboru,

2.

musí byť nezávislý, t. j. žiadna axióma systému nesmie byť zbytočná, nedá sa odvodiť z ostatných

axióm,

3.

musí byť nesporný, t. j. z daného systému nemožno odvodiť dve vety, z ktorých jedna by tvrdila opak

toho, čo sa tvrdí v druhej vete.

Významne ovplyvnil chápanie axiomatizácie Frege (1992). Podľa neho pri výstavbe axióm a pri postupe od

axióm k teorémam rozhoduje použitie pravidiel, ktoré odrážajú alebo vyjadrujú postupy ich tvorenia. Výskum

týchto pravidiel sa stáva preto neodmysliteľnou súčasťou budovania axiomatických systémov vôbec, čomu

sa nevyhne ani sociálna pedagogika.

Axiomatizácia súvisí s formalizmom. Formalizmus sa dosahuje formalizáciou, redukciou teorém a teórií na

čisté logické vzťahy, vyjadrené spravidla symbolmi a grafmi, čím sa dosahuje maximálna koherencia

a transparentnosť výsledkov poznania. Mohli by sme povedať, že formalizmus je i vyjadrenie štruktúry

a očakávaného správania (napr. sociálneho systému) pomocou algoritmov a kvantifikácii. Celkom prirodzene

otvára formalizácia otázku štruktúry a štrukturalizmu, ktorou sa na tomto mieste nebudeme zaoberať. Čoraz

častejšie sa stáva súčasťou problematiky formalizácie aj emergentnosť sociálnych javov.8 Za emergentný sa

4 D ô k a z je postup, ktorým sa demonštruje pravdivosť nejakého tvrdenia, spravidla na základe výsledkov výskumu.

Dokazované tvrdenie nazývame téza, tvrdenia, o ktoré sa dôkaz opiera a z ktorých logicky vyplýva sa nazývajú

argumenty. Pravdivosť argumentov sa predpokladá, nesmú sa však opierať o tézy. Ak by sa argumenty opierali o

tézy, nastal by kruh v dôkaze. Hovoríme o dôkazoch priamych (ak sú založené na úsudku, ktorého premisy sú

argumenty, odvodené z úsudku na základe pravidiel odvodzovania a téza je záverom posledného úsudku a dôkazoch

nepriamych, pri ktorých predpokladáme nepravdivosť tézy. Pri týchto predpokladoch (nepravdivosti tézy)

dospievame k sporu, t. j. odvádzame tvrdenie a súčasne jeho negáciu. Tým vyvraciame predpoklad o nepravdivosti

tézy. Dôkaz možno budovať aj na základe hypotéz (predpokladov), ktoré za určitých podmienok prijímame

(verifikujeme) alebo zamietame (falzifikujeme). Argumentom pri hypotéze môže byť však výlučne implikácia

(podmienený výrok).

5 Spor je tvrdenie alebo jazykový výraz (veta, výrok, formula), ktorý je logicky nepravdivý, t. j. má takú "stavbu", že

nemôže byť pravdivý.

6 Metalogika je všeobecnou metodológiou deduktívnych vied. Skúma princípy dokázateľnosti, syntax i sémantiku ako

i formálne vlastnosti deduktívnych systémov.

7 Axiomatický systém je syntakticky úplný len vtedy, ak každá je veta, interpretovaná ako pravdivá, aj odvoditeľná.

Úplné axiomatické systémy sú iba veľmi jednoduché vety, napr. veta Gödölova (Kurt Gödöl, slávny matematik a logik

formuloval a demonštroval o. i. obmedzenosť axiomatických systémov), podľa ktorej jestvujú také pravdivé tvrdenia,

ktoré nie sú teorémami (odvoditeľnými formulami v deduktívnom systéme) skúmaného systému (Gödöl, 1931).

8 Podrobnejšie o emergencii pozri Holland (1999).

89

Ondrejkovič / K otázkam explikácie a axiomatizácie v sociálnej pedagogike

obvykle považuje jav, ktorý nedokážeme vysvetliť ako púhu priamočiaru výslednicu (ako akúsi „sumu“) aktivít

nám známych komponent systému, pri správaní ktorého ho pozorujeme.

Formalizmus sa vyskytuje v rozličných významoch a súvislostiach. Najznámejšie je chápanie formalizmu

v estetike, kde sa chápe ako uprednostňovanie formy pred obsahom umeleckého diela. Z hľadiska

metodológie spoločenskovedného výskumu však máme na mysli označenie logických systémov, ktoré sú

zadané najmä pravidlami, ako sa tvoria termíny, formuly a axiómy. Znamená to, že logický systém je

výsledkom formalizácie, úplného symbolického zobrazovania štruktúry logického systému. Aj vo filozofii

matematiky a logiky znamená formalizmus operáciu so znakmi, ktoré nahradzujú operácie s objektmi

(TNT – Theoria Numerorum Typographica). Z tohto hľadiska je úplnosť axiomatického systému jednou

z metalogických9 požiadavkov, ktoré sa kladú na axiomatický systém. Hovoríme, že axiomatický systém je

vtedy syntakticky úplný, keď pripojením vety, ktorá v ňom nie je odvoditeľná, získame sporný systém.

Sémanticky úplný je axiomatický systém vtedy, ak každá veta v danom jazyku, ktorá je interpretovaná ako

pravdivá, je aj odvoditeľná. Treba však dodať, že splnenie požiadavky úplnosti axiomatického systému nie je

nevyhnutnou podmienkou axiomatizácie. Logika tvrdí, že (axiomaticky) úplné sú iba veľmi jednoduché teórie.

Podľa spomínaného brnenského rodáka matematika a logika Kurta Gödela axiomatické systémy sú

obmedzené a nie je u nich možné realizovať nespornosť formálnej matematiky na báze logiky (podľa

požiadavky Dávida Hilberta, zakladateľa formalizmu v matematike, predstaviteľa göttingenskej matematickej

školy).10

Z histórie axióm

Už Platón videl v čistom, v myslení vznikajúcom usudzovaní pramene všetkého poznania. Od relatívnej zásady

(hypotesis) sa je treba vrátiť k dostatočnej prvotnej vete, k bezpodmienečnému princípu.

U Aristotella je axióma veta (poučka), ktorá nepotrebuje dôkaz a sama dôkaz vytvára.

Stoici rozumeli pod axiómou vetu, ktorá bola jasná zo seba.

Scholastici považovali axiómy za večné pravdy, ktoré sú nám vrodené.

Descartes zdôrazňoval nevyhnutnosť rozumnosti axiómy.

Podľa Locka patria k axiómam všetky vety (poučky), ktoré vyplývajú z bezprostrednej skúsenosti.

Leibnitz považuje axiómy za vrodené, pokiaľ sú potencionálne vložené do vedomia a pokiaľ ich v myslení

možno nájsť, bez toho, aby bolo potrebné vychádzať zo skúsenosti.

Hume zdôrazňoval, že axiómy možno objaviť prostredníctvom čistého rozumu, bez toho, aby sme boli závislí

od empirického bytia.

Kant zdôvodňoval nevyhnutnosť axiómov apriórnosťou foriem vhľadu a myslenia. Geometrické poučky sú

apodiktické, čím nemôžu byť ani skúsenostnými súdmi, ani nemôžu byť z nich odvodené. Prameňom všetkých

zásad (axióm) je čistý rozmysel.

Podľa Windelbanda sú axiómy pre genetickú metódu faktické spôsoby vnímania, ktoré sa vytvorili vo vývoji

ľudskej predstavivosti, vôľového rozhodnutia a schopnosti zachytávať dojmy. Pre kritickú metódu sú axiómy

normy, ktoré platia s podmienkou, že myslenie sleduje cieľ byť pravdivý, chcenie má cieľ byť dobrým a cítenie

sleduje cieľ uchopiť krásu.

Podľa Poincarého nie sú (geometrické) axiómy ani syntetické pravdy apriorné, taktiež ani experimentálne

pravdy, ale axiómy sú konvencie.

9 Všeobecná m a t a l o g i k a je metodológiou deduktívnych vied. Je to disciplína, ktorá skúma princípy

dokázateľnosti, syntax, semantiku a formálne vlastnosti deduktívnych systémov. Súčasne tvorí aj spoločný základ

a zjednocujúci princíp súčasnej novodobej logiky.

10 Podrobnejšie pozri o tom slávny článok Gödel (1931, s. 173–198).

90

Ondrejkovič / K otázkam explikácie a axiomatizácie v sociálnej pedagogike

Súčasné teórie axióm a axiomatizácie vychádzajú z axióm kvantovej teórie, kde zdanlivo neškodná definícia

(axióm) môže byť v rozpore dokonca sama so sebou. Známe sú konštatovania, podľa ktorých skúmanie tohto

sveta si už nevystačí s klasickou metodológiou. V tejto situácii sa ukazuje ako vhodné riešenie agentový

prístup, ktorý je založený na využívaní agentov a agentových systémov schopných v tomto novom svete

operovať relatívne samostatne – semiautonómne (Mathias, 2016, s. 25), čo sa odráža na emergentnosti

sociálnych systémov a zvyšuje náročnosť explikácie i axiomatizácie. V sociálnej pedagogike vystupuje

s naliehavosťou výstavba kategoriálneho systému tak v zmysle klasickej metodológie spoločenských vied, ako

aj v zmysle nemerateľnosti a akceptovania viacerých pojmov, podmienenýcch výchovnými prvkami

sociálneho konania a správania, ak si chce sociálna pedagogika všímať ľudské indivíduum vo vzájomnom

vzťahu so sociálnym prostredím, so snahou intervenovať do tohto vzťahu.

Záver

Ani

v sociálnej

pedagogike

sa

nevyhneme

axiomatizácii

a formalizácii

aspoň

základných

sociálnopedagogických kategórií. Otvorenou otázkou je, ktoré sú to, ako stanoviť ich znaky. Postup založený

na názore, experimente, pozorovaní, intuícii či skúsenosti by mal byť základom práce na ich stanovovaní,

základom prijímania konvencie, ak súhlasíme s tým, že aj v sociálnej pedagogike sú axiómy konvenciou.

Napokon axiomatizácia a formalizácia v sociálnej pedagogike prispejú k jej transparentnosti a porozumeniu

javom, ktoré budeme môcť jednoznačne nazvať sociálnopedagogickými.

Literatúra

Carnap, R. (1963). Logical foundations of probability. Chicago, Illinois, USA: The University of Chicago

Press.

Frege, G. (1992). O zmysle a denotate. Filozofia, 47(5), 34–363.

Gödel, K. (1931). Über formal unentscheidbare Sätze der Prinzipia Mathematika und verwandte

Systeme I . Monatshefte für Methematik und Physik, 38, 173–198.

Holland, J. H. (1999). Emergence: From chaos to order. Baskerville: Helix Books.

Kohoutek, R. (1998). Základy sociální psychologie. Brno: Akademické nakladatelství CERM.

Mathias, M. (2016). Agentové systémy ako nástroj sociologického skúmania . Sociológia, 48(1), 2–47.

Musgrave, A. (1993). Common Sense, science, and scepticism: A historical introduction to the theory of

knowledge. Cambridge: Cambridge University Press.

Sedová, T. (2012). Potrebujeme pri vymedzovaní sociálnych fenoménov nevyhnztne pojem pravidla?

Filozofia, 67(7), 582–591.

Table of Contents

Carnapa (1963)