Sociální pedagogika | Social Education 98

ročník 5, číslo 1, s. 98–99, Duben 2017

ISSN 1805-8825

Recenze

Vávrová, S., Hrbáčková, K., & Hladík, J. (2015). Porozumění procesu autoregulace

u dětí a mladistvých v institucionální péči. Zlín: Univerzita Tomáše Bati ve Zlíně.

Od počátku své existence prošla ústavní péče o děti a mladistvé

různými vývojovými stádii. Porozumění procesu autoregulace u dětí

a mladistvých v institucionální péči je (i) nyní vysoce aktuálním

tématem v kontextu transformačních aktivit péče o ohrožené děti

a mladistvé, které byly a jsou ovlivňovány myšlenkou

deinstitucionalizace (připomeňme např. Národní strategii ochrany

práv dětí). Filozofie transformace aktivit péče o ohrožené děti

a mladistvé přitom vychází z předpokladu, že „ nejlepším sociálním

prostředím pro život dítěte je rodina“ (str. 21), což navazuje, stejně

jako recenzovaná publikace na dnes již tradiční výzkumy psychické

deprivace Matějčka a Langmeiera (2011), kteří jako jedni z prvních

obrátili svůj zájem k situaci dětí žijících mimo rodinné prostředí.

Cílem této recenze je odpovědět si na otázku, jaké poznatky kniha

přináší pro praxi pomáhajících profesí pracujících s dětmi

a mladistvými v institucionální péči? Samotná publikace si klade za cíl „ odkrýt mechanismy

autoregulace, identifikovat její deficientní oblasti a zjistit souvislost jejího rozvoje v návaznosti

na sociální prostředí, ve kterém jedinec vyrůstá“ (str. 8).

V prvé řadě lze uvést, že publikace poskytuje integrující pohled na proces autoregulace, kdy na něj

pohlíží skrze optiku psychologie, pedagogiky a sociologie. V jednotlivých pasážích tak propojuje proces

autoregulace s psychologickými teoriemi, jako je Bowlbyho teorie attachmentu (Bowlby, 1969)

či teorie vývoje (Erikson, 2015), stejně jako s pedagogickými koncepty jako např. „the goal theories“

(viz např. Mareš, Man, & Prokešová, 1996). Díky těmto propojením, odkazům na zahraniční praxi

institucionální péče realizované ve Velké Británii a vztahováním se k na dalším výzkumům realizovaným

v českém prostředí (viz např. Vávrová & Kroutilová Nováková, 2015) získává i na první pohled

deskriptivní první kapitola popisující Institucionální péči o děti a mladistvé v České republice analytický

kontext. Jediné, co by v úvodní kapitole mohlo do problematiky ne zcela zasvěcenému čtenáři chybět,

je popis přesných podmínek a režimu pobytu dětí a mladistvých v institucionální péči, které by mohlo

pomoci zasadit následující výklad pojednávající o autoregulaci do užšího kontextu podmínek

konkrétních zařízení.

Druhá kapitola je věnována samotné autoregulaci a jejímu teoretickému ukotvení. Kapitola zdařile

propojuje a ukotvuje autoregulaci skrze systémové a integrující pojetí, do něhož zahrnuje teorie,

jako je např. self-efficacy (Bandura, 1997). Drobný nedostatek lze ale spatřovat v tom, že se v rámci

popisu procesu autoregulace autoři zaměřují jen na vývoj sociální, emocionální a kognitivních funkcí,

přičemž opomíjejí vývoj somatický a motorický, který je obzvláště v dětském věku velmi důležitý

a může se do něj promítat (např. skrze psychosomatiku; či změny v somatickém růstu viz např. Ptáček,

Kuželová, & Čeledová, 2011) mnoho z psychického dění. Popisované zaměření odborného zájmu

autorů se ale zdá být vědomé a je v knize reflektováno.

V rámci druhé kapitoly se mi jeví za obzvláště přínosné využití vývojového kontextu pro zpracování

pojednání o autoregulaci a zpracování kapitoly o selhávání autoregulace. Kapitola o selhávání

autoregulace může být pro praxi pomáhajících profesí v institucionální péči důležitá zejména proto,

že pojímá ono „ selhávání“ jako multifaktoriálně podmíněné a vědomě tak rezignuje na nalezení jedné

jediné příčiny daného jevu. Neptá se tedy na to, co bylo první, zda „ slepice nebo vejce“ (viz str. 102);

99

Glumbíková / Vávrová, S., Hrbáčková, K., & Hladík, J. (2015). Porozumění procesu…

ve smyslu narušené autoregulace jako důvodu pro pobyt v institucionální péči nebo narušení

autoregulace jako následek pobytu v institucionální péči; spíše nabízí čtenáři dostatek výzkumně

a odborně podloženého materiálu pro to, aby mohl sám ve svém procesu uvažování o této

problematice využívat synergického efektu všech proměnných.

Třetí a poslední kapitola knihy je věnována prezentaci výsledků výzkumu procesu autoregulace u dětí

v přirozeném a institucionálním prostředí. Úvod této kapitoly zasazuje celý výzkum do kontextu tím,

že poskytuje rozsáhlý výčet možných faktorů vyskytujících se v obou typech prostředí. Díky tomu

poskytuje ucelenou reflexi toho, čím vším může autoregulace být a jak se mnohost definování onoho

fenoménu projevuje v jeho měření. Výsledky výzkumných zjištění jsou jednak porovnávány s vnímáním

klíčových pracovníků institucionálních zařízení, což jako čtenář hodnotím obzvláště kladně,

a jednak s perspektivou dětí samotných. Výzkum přináší řadu zajímavých poznatků např. o rozdílnosti

projevování autoregulace v různých sociálních prostředích; důrazu na rozdíly mezi dětmi vyrůstajícími

v institucionálním prostředí a v přirozeném prostředí; v regulaci emocí; promítání autoregulace

do vnímání problémů a chování dětí a mladistvých; či akcentu kladeném na vědomí vlastní účinnosti

v regulaci emocí.

V závěru této kapitoly jsou prezentována některá výzkumná doporučení pro praxi pomáhajících profesí

v institucionální péči, jako např. zaměření se na rozvoj regulace emocí; fokus kladený na řešení

problémových situací tak, aby nedocházelo ke vzniku nesouladu mezi úrovní autoregulace chování

a mírou vnější regulace; a zaměření se na podporu vědomí vlastní způsobilosti u dětí a mladistvých

v institucionální péči. Tato doporučení považuji za velmi přínosná pro praxi v institucionální péči,

v publikaci mi však chybí jejich další rozpracování a konkretizování. S vědomím toho, že se jedná

o publikaci vzniklou v rámci projektu GAČR, který je zaměřen na základní výzkum, však musím

konstatovat, že toto rozpracování překračuje cíle publikace i projektu, v rámci něhož byl výzkum

autoregulace zpracován. Rozpracování těchto doporučení může být proto námětem pro další

zkoumání v oblasti institucionální péče, stejně jako genderová problematika ústavní péče, na níž sami

autoři upozorňují v kontextu možného směřování dalších výzkumů.

Pakliže si tento text kladl za cíl odpovědět na otázku, jaké poznatky přináší recenzovaná publikace pro

praxi pomáhajících profesí pracujících s dětmi a mladistvými v institucionální péči, mohu na základě

výše uvedeného výčtu argumentů založených na obsahu a pojetí publikace odpovědět, že bohaté.

Za obzvláště užitečné hodnotím i to, co jsem měla možnost sama jako čtenář zakusit, že kniha motivuje

(nejen) odbornou veřejnost pro další výzkumnou činnost v oblasti institucionální péče.

Kateřina Glumbíková

Fakulta sociálních studií, Ostravská univerzita v Ostravě

Literatura

Bandura, A. (1997). Self-efficacy: The exercise control. New York: Freeman.

Bowlby, J. (1969). Attachement and loos. Volume 1. Attachement. New York: Basic Books.

Erikson, E. H. (2015). Životní cyklus rozšířený a dokončený. Devět věku člověka. Praha: Portál.

Langmeier, J., & Matějček, Z. (2011). Psychická deprivace v dětství. Praha: Karolinum.

Mareš, J., Man, F., & Prokešová, L. (1996). Autonomie žáka a rozvoj jeho osobnosti. Pedagogika, 46,

5–17. Dostupné z http://pages.pedf.cuni.cz/pedagogika/?p=3034&lang=cs

Ptáček, R., Kuželová, H., & Čeledová, L. (2011). Vývoj dětí v náhradních formách péče. Praha: MPSV ČR.

Vávrová, S., & Kroutilová Nováková, R. (2015). Transformace systému péče o ohrožené děti očima

ředitelů

dětských

domovů.

Sociální

pedagogika/Social

Education,

3(2),

25–37.

doi:10.7441/soced.2015.03.02.02

Table of Contents

Matějčka a Langmeiera (2011),